Наталія Дарибогова – з Нової Каховки... Це місто – під рашистською окупацією... Вона – переселенка... Ми зустрілися несподівано, і перше, що стало для мене майже дивом – очі цієї жінки. А ще – усмішка: відкрита, щира. Таке враження, ніби зустріла по-справжньому щасливу людину. Зустрілись «звично»: під час чергової повітряної тривоги, а жінка зі щасливою посмішкою немов її й не чула: вона зізнавалась, як закохана в Одесу і яка щаслива, що тепер стала одеським гідом...
Їй зараз п’ятдесят п’ять, працювала і працює бухгалтером. А ще вона – переселенка… Війна увірвалась в її рідну Нову Каховку окупацією. До того не стало її чоловіка. Діти, вже дорослі, – в іншому місті (трохи пізніше син піде до лав ЗСУ), вона – одна зі своїм котиком…
– Та ні, не дивіться на мене з жалем… Так, це був жах – як страшний сон… Я – доволі активна жінка, це в мене від мами. Працювала, займалась йогою, в мене завжди було багато хобі, не для того нам життя дається, аби ми нили та занурювались у себе… Так, було жахливо, коли почалось повномасштабне вторгнення, коли з перших днів у моє місто зайшли ті «господарі». Так люди ж кожного дня на мітинги виходили!..
В рідному місті під окупацією Наталія прожила майже два місяці. Розповідає про те, як доводилось по чотири години стояти в черзі за хлібом:
– У нас взагалі в магазинах майже нічого не стало… Ну хіба щось на ринку можна було купити. Особливо важко було з ліками. Доводилось щось «діставати» – навіть не для себе, для інших людей, які не в змозі були вийти на вулицю… Так, то було страшне. І треба було вирішувати, що робити далі. Згадую, що мною тоді володіли ненависть і огида… Допомагало одне: ми були впевнені, що цей жах от-от закінчиться… Мабуть, ми й тримались тоді тільки на цьому.
Вона робила, що могла – для себе і для тих, кому допомагала (ви ж тільки зверніть увагу на її прізвище!). І ходила на мітинги: жителі Нової Каховки так висловлювали своє «пішли геть!» окупантам. Та мітинги потім стали неможливими: усіх, хто приймав у них участь, рашисти почали відправляти «на подвал»…
– Це так і називалось – «на подвал»… Я зрозуміла, що мені, як активній учасниці акцій протесту, треба бігти з рідного міста. Та й взагалі, що це було за життя… Виходиш на вулицю, йдеш кудись, а тут виникає хтось «з них», автомат направляє: «Туда не пойдешь!»… І так майже на кожному кварталі…
Наталія Дарибогова вирішила: треба бігти з рідного міста. Та не могла вона це зробити одна: відчувала відповідальність перед тими, кому допомагала весь цей час.
– Так зібралась ціла група… Мені вдалось знайти перевізника… Зібрала тільки необхідне… Важко це все було, дуже важко… Та в нас була ціль, яка міцно тримала…
Її кіт волав майже всю дорогу: не міг пухнастик второпати, що сталося, чому його все кудись везуть і везуть…
– Ми приїхали в Одесу у квітні 2022 року… На щастя, знайшла спочатку притулок у знайомих. Згадую перший тиждень перебування в Одесі. Навіть я, завжди така активна, довго не могла вийти на вулицю. Лежала під ковдрою і відчувала лише втому і безсилля… Мені навіть важко пояснити, що я відчувала тоді. А потім стала думати: що робити далі? Треба шукати житло, треба знайти роботу, треба, перш за все, стати на облік…
Треба, треба, треба!..
Для Наталії оці «треба» стали не просто думками. Грошей дуже мало, з одягу – тільки найнеобхідніше…
Сильний характер, притаманна їй активність взяли таки своє: і на облік стала, і роботу знайшла за фахом: працює бухгалтером. Потім і житло змогла собі знайти, яке в змозі оплачувати.
– Я дуже багато ходила вулицями Одеси. Це було щось! Я закохувалась в це місто все більше й більше, хоча була тут і до повномасштабного вторгнення. Це для мене стало неабиякою цілющою силою. В Новій Каховці одним з моїх хобі було збирати людей і розповідати про наше місто… А тут я ходила, ходила вулицями, сиділа в парках, закохувалась в Одесу – і все думала: «Боже яка красота, яка архітектура!.. Показати й розказати б іншим переселенцям про неї!».
І Наталія почала пізнавати та вивчати наше місто – довго, наполегливо. І став потроху проходити той нестерпний «воєнний біль», хоча сама каже те, що відчуває кожний з нас: «Той біль не може пройти, але ж поки живемо – не можна собі дозволяти впадати у відчай, депресію і все таке інше…».
Така от життєва позиція в Наталії. Мабуть, тому й очі в неї світяться. І позитив в неї – справжнісінький, не «штучний». Навіть про почуте в міському транспорті на свою адресу «Понаїхали!» розповідає так, наче анекдот згадала… Між іншим, чую про ще одну «деталь характеру»: як тільки знайшли роботу, стала волонтером…
– Багато переселенців потребують, перш за все те, що ми називаємо моральною допомогою. За кожною людиною стоїть своя біда, свій біль. І от якось я зрозуміла: чим можу – допоможу. Треба, аби люди ходили на виставки та в театри, на прогулянки – групами. Як могла, все це організовувала і продовжую це робити. Інколи навіть намагаюсь комусь допомогти знайти роботу…
А вже потім збулася її мрія: вона провела першу (безплатну, звісно) екскурсію по місту. І бачила, як цікаво було багатьом людям чути про Одесу, ходити її вулицями, пізнавати місто…
– Їм було так цікаво! Це просто свято було!..
Далі – більше. Наталія розповідає, яким щастям стала для неї можливість пройти курс гідів-екскурсоводів, які безплатно були організовані для переселенців.
Тепер вона проводить безплатні екскурсії (чи за невеличкий донат, який піде на підтримку ЗСУ) по Одесі для переселенців. Оглядові, тематичні… Над кожною працює з натхненням, каже:
– Така моральна підтримка цим людям дуже потрібна. Бо ж вони всі – різні. Тому й ранок в мене часто починається з того, що телефоную багатьом, особливо якщо ніч була «з прильотами». Питаю: «Ти як?». А ще пропоную щось: а давай сьогодні в театр підемо. Чи на виставку. Чи на екскурсію, де ти побачиш красу Одеси… Ми ж живі. Тож треба далі жити. А жити – це щось пізнавати, милуватися красою, відчувати підтримку…
Отака жінка-«позитивний вай-фай»…
Не втрималась, запитала:
– Невже не буває вам страшно, невже не буваєте у відчаї?..
– Я жива людина… В мене син в ЗСУ. Як ви думаєте, що я відчуваю, коли довго не має з ним зв’язку?.. Але ж власний досвід мені підказує: не можна думати про погане. Якщо «накриває», з цим треба щось робити. І я работаю. Бо якщо я «накрита», то як зможу «підзарядити» оптимізмом тих, кому зараз погано, хто приходить на мої екскурсії, чує мій голос телефоном, де я намагаюсь «наповнити» людину позитивом?.. Треба вірити – в нашу Перемогу, в першу чергу. Це робить нас міцними. Я в цьому впевнена. Може, тому й беруться в мене сили й натхнення, які з усіх сил намагаюсь передати іншим…
Фото авторки
За прогнозом Гідрометцентру Чорного та Азовського морів, завтра, в неділю, 8 вересня 2024 року, в… Читати далі
Як повідомляють у компанії НЕК «Укренерго», завтра, у неділю, 8 вересня 2024 року, стабілізаційні відключення… Читати далі
1891 рік, 7 вересня... Пасажирське судно «Орегон» пришвартувалося до причалу канадського порту Квебек. Серед багатьох… Читати далі
На узбережжі Національного природного парку «Тузловські лимани» на Одещині море винесло мертвих дельфінів. Читати далі
Мешканець Одеської області вирушив на лаву підсудних за те, що перекрив річку греблею, щоб поливати… Читати далі
З сьогоднішнього дня, суботи, 7 вересня 2024 року, в Одесі відновлено рух трамваїв площею Толбухіна,… Читати далі