Війна, спільне горе, як ніколи об'єднали українців. Адже неможливо залишатися осторонь, коли рашистські нелюди прагнуть знищити нашу країну, поставити нас навколішки. І хоча на передову потрапляють не всі, залишаючись у тилу, одесити працюють на перемогу. У Миколаїв, що перебуває під безперервними обстрілами, який прикриває Одесу від навали орків, одеські волонтери регулярно доставляють гуманітарну допомогу.
Волонтер Володимир за віком міг би з повним правом евакуюватись із країни. Але залишити – а в його розумінні, зрадити – рідну Одесу йому й на думку не спадало. При тому, що «ура-патріотом» він не був ніколи.
– Я ніколи не розумів прагнення України до Європи. Разом з тим, досить скептично ставився до перспективи дружби з Росією. Ну а після 2014 року й розмов про це не могло бути, – розповідає Володимир Георгійович. – Мені здавалося, що Україна має будувати своє «завтра» самостійно, прагматично використовуючи сусідство з усіма суміжними державами. Але ранок 24 лютого змінив усе. Багато чого, що обговорювали, про що сперечалися ми, «дивані аналітики», зараз виявилося, що абсолютно не має значення. Головним стало одне – почалася війна, гинуть люди.
А невдовзі був і перший приліт до Одеси. І разом з усіма одеситами він побачив чорний дим, що піднімається над Слобідкою.
– Перетравивши події перших днів, я пішов у військкомат. Звідки мене «бортанули» через вік та перенесений інфаркт. Але так просто здаватися я не збирався, – ділиться волонтер. – Вирушив у територіальну оборону. Там записали мої дані та пообіцяли зателефонувати, якщо буде потреба. На відміну від військкомату, звернули увагу на мій досвід Афганістану. А потім… канули в Лету.
Три місяці, за словами Володимира, він жив із відчуттям повної непотрібності. І взагалі – невідомо навіщо. Адже роботи із початком війни теж не стало.
Щоправда, син із рейсу прийшов і, звісно, теж побіг у військкомат.
– Звісно, з більшим успіхом, ніж я. Ну, зрозуміло: 40 років – це не 62 роки. Тут і справа з’явилося – екіпірувати воїна. Займалася цим вся сім’я: купували форму, захисні засоби, – згадує Володимир. – Не секрет: штатне екіпірування залишає бажати кращого… А мені – бо в мене дві руки праві – вдалося, пам’ятаючи свій афганський досвід, якоюсь мірою його вдосконалити.
Потім потягнувся довгий час очікування – а раптом все ж таки зателефонують…
Незабаром на Привозі він зустрів начальника відділу кадрів підприємства, де працював раніше, зараз – співробітника охоронної фірми. Той поцікавився, чим займається Володимир. А потім запитав: «Ти не хочеш змотатися до Миколаєва та Очакова з гуманітарною допомогою?»
Так розпочалася робота.
Надсилати гуманітарну допомогу керівництво вирішило ночами. На Миколаїв волонтери виїжджали о десятій вечора, а то й о першій ночі. Вранці поверталися до Одеси та відсипалися.
– Та й удома все добре склалося, – ділиться волонтер. – Дружина тоді поїхала на якийсь час до дочки – тому нікому не треба було нічого пояснювати і не було кому за мене переживати.
За словами Володимира, вперше офіційного замовлення від миколаївської влади у волонтерів не було. Почалося все із телефонного дзвінка племінника керівника охоронної фірми. Він працює лікарем-реаніматологом в одній із лікарень Миколаєва, і попросив дізнатися, чи можна приватно купити в Одесі деякі медикаменти, з якими в місті була напружена. Тож укомплектували те, що змогли в одеських фармацевтів зібрати, та й поїхали.
Потім до Очакова вирушили з медичними товарами: перев’язувальними матеріалами, що фіксують шинами, медикаментами.
Потім знову до Миколаєва виїхали: два мікроавтобуси з питною водою та медичними препаратами.
Миколаїв на той момент вже був дуже зруйнований. І одного разу одеські волонтери так і не в’їхали до міста.
– Зустріли нас на під’їзді до Миколаєва хлопці з тероборони, – згадує Володимир. – Ми перезавантажили гуманітарку в їхню машину і напуття отримали: «Все. Перезавантажилися, і їдьте, хлопці, до Одеси, та швидше». Поїхали. Проїхали Очаківський поворот, піднялися в гору. А там, за спиною – заграва. Дивитись було страшно. Потім уже дізналися, що наробили «брати слов’яни», діти сучі. Розбомбили практично центр міста.
Читайте також: Звідки планувалась атака на Одесу і що окупанти шукають замість пралень
Була нагода, коли волонтерам довелося стояти півночі в районі прибережного селища – чекали, поки закінчиться обстріл. А одного разу завезли медикаменти, повернулися до Одеси: а тут – новина: у Миколаєві орки лікарні потрапили. Щоправда, потім виявилося, що вантаж, який доставили одесити, не постраждав – його в іншу медустанову завезли.
Люди у волонтерській команді – найрізноманітніші. Здебільшого – співробітники охорони віком від 40 до 55 років. Гуманітарку до Миколаєва возять у свій вільний час. Грошей, зрозуміло, за це ніхто не платить. А поїздок у волонтерів до різних районів України було вже по 20 і більше: і під Херсон, і до Харкова…
Наразі необхідну гуманітарну допомогу одеситам доручають зібрати на замовлення миколаївської влади. Волонтерам вручають списки, а потім їм треба знайти все необхідне, зібрати та доставити сусідам.
Кожен, виходячи з особистих зв’язків, вибирає свій напрямок. Хтось займається продовольством, хтось оптикою…
– Я – усім, що стосується медикаментів, – розповів Володимир. – Сьогодні гуманітарну допомогу Миколаєву постачають багато одеських аптечних фірм. Дехто робить знижки на медикаменти до 50%. Буває, і безплатно препарати відпускають. І, як правило, підказують, де необхідні ліки та перев’язувальні засоби можна придбати.
Волонтери – люди відповідальні, проблем із ними не виникає. Найгостріше питання на сьогоднішній день, зазначає Володимир, – транспортне.
– Машини – не люди. Вони ламаються, – розповідає волонтер. – І упорядкування транспорту займає багато часу. А виїжджати треба. Але ж не поїдеш ти на машині, в якій не впевнений на 100%. Натомість із пальним проблем не було і немає. Запас є.
За розпорядженням голови Миколаївської обласної військової адміністрації Віталія Кіма, місто-герой на кілька днів було закрито . Така необхідність виникла для відпрацювання адрес можливих коригувальників вогню та зрадників.
Але й під час вимушеної перерви одеські волонтери не сиділи склавши руки.
– Як же миколаївці без нас? І як можна спокійно спати, коли по сусідах б’ють щодня, коли немає в них води та ліків? – Не розуміє Володимир. – Тож поки що необхідно, продовжуватимемо роботу. І зараз чергову поїздку готуємо. Щоправда, зібрані медикаменти, мабуть, доведеться у холодильнику зберігати.
За прогнозом Гідрометцентру Чорного та Азовського морів, завтра, в неділю, 8 вересня 2024 року, в… Читати далі
Як повідомляють у компанії НЕК «Укренерго», завтра, у неділю, 8 вересня 2024 року, стабілізаційні відключення… Читати далі
1891 рік, 7 вересня... Пасажирське судно «Орегон» пришвартувалося до причалу канадського порту Квебек. Серед багатьох… Читати далі
На узбережжі Національного природного парку «Тузловські лимани» на Одещині море винесло мертвих дельфінів. Читати далі
Мешканець Одеської області вирушив на лаву підсудних за те, що перекрив річку греблею, щоб поливати… Читати далі
З сьогоднішнього дня, суботи, 7 вересня 2024 року, в Одесі відновлено рух трамваїв площею Толбухіна,… Читати далі