Олена Цукерман зі своїм хворим сином Віталієм, як і сотні біженців, залишали Маріуполь наприкінці березня 2022-го. Місто обстрілювалося російськими ракетами та важкою артилерією. Ворог нищив житлові квартали і інфраструктуру.
Мати й син зібрались в дорогу нашвидкуруч, прихопивши з собою лише деякі документи. Нічого більше не брали, бо вирушали у невідому дорогу, яку здебільшого долали пішки. Дякуючи добрим людям, які зустрічалися на шляху і підвозили їх, автостопом добралися до Бердянська. Там, на автозаправці, разом із такими ж переселенцями, чекали троє діб. Потім за ними приїхали представники Червоного Хреста. Людей забрали сорок два автобуси. Евакуювали до Запоріжжя, куди прибули 1 квітня.
Як розповідає Олена, в автобусі представники Червоного Хреста складали списки евакуйованих. Однак сьогодні цих списків немає.
У Запоріжжі людей розмістили у дитячих садочках, нагодували, а потім відправили потягом до Львова. Звідти мати із сином переїхали до міста Первомайськ. Про те, щоб виїхати з рідної України за кордон, Олена й думати не хотіла. Син Віталій потребував лікування, адже має захворювання, яке вимагає постійного приймання ліків, консультацій та профілактики. А коли лікарі запропонували залишитися в стаціонарі у Миколаєві, Олена відмовилася.
— Ми тільки-но вибралися із пекла, а нам знову пропонують під обстріли. Син і так постраждав від війни. Тому вирішили їхати в Балту. А в Балті сину дали статус ВПО, але без виплат, посилаючись на те, що у Віталія прописка первомайська. Як нам жити, якщо наші документи залишилися під завалами Маріуполя, а чиновники нас не чують? — з таким криком душі звернулася до видання «Одеське життя» переселенка із Маріуполя Олена Цукерман.
Двадцятитрирічний син Олени Цукерман має другу групу інвалідності. Однак пенсію він не отримує, бо, як сказали у Пенсійному фонді, йому не вистачає трьох місяців до страхового стажу. Тож запропонували купити цей стаж — це виходить майже 9500 гривень.
— А де брати кошти? – запитує пані Олена.
На що жити, якщо жінка отримує дві тисячі гривень як ВПО, а син не отримує нічого? Документів, що він на початок війни був у Маріуполі, немає, на відміну від мами, яка має підтвердження того, що працювала в Маріуполі. Є тільки рецепт на ліки від лікаря. Зберігся паспорт, свідоцтво про народження. Все інше – під завалами.
На початок війни Віталій не працював, бо, внаслідок травми, звільнився і жив під маминою опікою.
У Балті знайти роботу жінка не могла, а сьогодні вже неможливо й залишити сина без нагляду, бо його стан значно погіршився. Наразі Віталій Цукерман знаходиться на лікуванні в одній з одеських лікарень.
– Я шукала допомоги у різних інстанціях. Зверталась до представництва Червоного хреста, до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської військової адміністрації, до Подільської адміністрації, Запорізького Департаменту соцзахисту, у Бердянськ — щоб надали списки евакуйованих, до Запорізької обласної організації Червоного Хреста, Уповноваженого з прав людини тощо. Та всі тільки відписувалися. Реальних дій немає. Пишуть і один на одного перекладають нашу справу. А у нас, крім цих двох тисяч гривень, немає доходів. Як жити далі? — бідкається пані Олена.
У переписці пані Олени з державними структурами всі посилаються на той факт, що Віталій прописаний у Первомайську — там, де немає бойових дій. А документів, які б підтверджували факт його проживання у Маріуполі на момент воєнних дій, немає. Те, що в Олени є відео їхньої евакуації, яке вона надавала чиновникам, чомусь до уваги не береться.
– Хіба я могла під шаленим ворожим вогнем думати про те, що потрібно бігти в лікарню, щоб забрати синову медичну картку від сімейного лікаря? – запитує жінка. – Там було пекло! У нас не залишилось ні води, ні їжі. Навкруги нас завалювалися будинки. Чи до картки нам було?
Наразі пані Олена не може довести, що на початок війни її син перебував разом з нею у Маріуполі і там же проходив курс лікування. А без доказів сім’я залишається без засобів до існування – не вистачає грошей ні на лікування Віталія, ні на прожиття обох. Добре, що люди, які прихистили їх у Балті, грошей за житло з переселенців не беруть.
Олена прагне брати активну участь у житті спільноти ВПО Балтщини. Інформує людей про гуманітарну допомогу, скидаючи посилання у групу ВПО. А також допомагає порадами, якщо хтось цього потребує.
— Люди мені багато допомагали, коли я не знала до кого звернутися, де шукати правди. Тож тепер я так само хочу допомогти кожному, хто пережив те пекло, яке влаштували загарбники у містах і селах, — каже пані Олена.
Вона тримає постійний зв’язок із радою переселенців, зокрема, з її головою Марією Шевченко.
— Пані Марія знає нашу історію, переймається нею і давала мені слушні поради, за що я їй щиро вдячна. Чиновники ж, складається враження, просто не хочуть цим займатись. Кругом — глуха стіна. Ніхто не чує нас, переселенців. Нікому ми не потрібні, окрім як самі собі.
Щоб посприяти родині у вирішенні цієї проблеми, ми звернулися до юристки Балтського Бюро правової допомоги Каріни Кучмій, яка безкоштовно допомагає новим мешканцям громади.
За більш детальною інформацією і практичною допомогою в оформленні необхідних запитів Каріна Кучмій запросила Олену звернутися на особистому прийомі.
* Для ВПО послуги адвоката безкоштовні, особи з інвалідністю 2 групи звільняються від сплати судового збору.
За прогнозом Гідрометцентру Чорного та Азовського морів, завтра, в неділю, 8 вересня 2024 року, в… Читати далі
Як повідомляють у компанії НЕК «Укренерго», завтра, у неділю, 8 вересня 2024 року, стабілізаційні відключення… Читати далі
1891 рік, 7 вересня... Пасажирське судно «Орегон» пришвартувалося до причалу канадського порту Квебек. Серед багатьох… Читати далі
На узбережжі Національного природного парку «Тузловські лимани» на Одещині море винесло мертвих дельфінів. Читати далі
Мешканець Одеської області вирушив на лаву підсудних за те, що перекрив річку греблею, щоб поливати… Читати далі
З сьогоднішнього дня, суботи, 7 вересня 2024 року, в Одесі відновлено рух трамваїв площею Толбухіна,… Читати далі