Активний революційний період життя Петра Войкова, на честь якого в Одесі за радянських часів назвали один із спусків, припав на першу половину 20 століття. Але революціонерами він захоплювався змалку. Причому не всіма поспіль, а таким їх підвидом, як терористи-вбивці. Але згодом Войков зумів перевершити своїх кумирів.
Погодьтеся, шановні, наш мозок – найбільша, напевно, складна у Всесвіті штука. Згадав ось я прізвище вкрай неприємного, негативного діяча, вбивці, а мозок “підфарбовує” у зв’язку з цим мої спогади… виразним поєднанням смаків коньяку та шоколаду. Але про все по порядку…
Так, був у Одесі узвіз Войкова. Цю назву він отримав, ймовірно, у 1927 році, після того, як великий радянський державний діяч Петро Войков клопотав у Варшаві кулю від кілера-білоемігранта. Нагадаю, до речі, що нещодавно ми з вами в рамках теми заміни одеських топонімів описували аналогічну кончину товаришів Володарського та Воровського. Зараз узвіз Войкова – це вулиця Мацієвської. Ця дама (1889-1955), на відміну від Войкова, мала пряме відношення до Одеси, практично все своє життя присвятила служінню Театру та одеситам на театральній сцені. Тут вона стала Народною артисткою УРСР, тут вона й почила у Бозі. Тож вулиця Мацієвської в Одесі цілком доречна.
Читайте також: Історія Одеси: спадщина Одеської Німеччини
Але ж перейдемо до розгляду “персональної справи” Петра Лазаревича Войкова. Колись деякі вузьколобі охоронці “чистоти нації” намагалися уявити його Пінхусом Лазаревичем Вайнером, але це така ж правда, як і те, що Борис Єльцин – це, на їхнє переконання, Борух Ельцер. Народився Петя в Керчі в 1888 році в сім’ї вихідця з селян з-під Лисичанська Лазаря Петровича Войкова та його благовірної Олександри Пилипівни, у дівочості Іванової. Тож щодо Петиного походження, як кажуть у нашій багатонаціональній Одесі, “щоб так – так ні”. Бунтувати в родині Войкових було справою спадковою: Лазаря свого часу вигнали з Петербурзького гірничого інституту за участь у студентських страйках. Ось і наш Войков ще зі шкільної лави захоплювався життєвою позицією Андрія Желябова – одного з організаторів вбивства царя Олександра Другого. Як же, адже Желябов у відкритому листі спадкоємцю престолу – Олександру Третьому – шкодував, що лише з дурної випадковості не взяв фізичної участі в умертвленні його тата. Незважаючи на те, що його кумир таки свого домігся – Желябова благополучно повісили – Петя Войков, мабуть, загадав бажання, щоб хоч у нього все “зрослося” з умертвінням когось “блакитних кровей” (уточню, щоб плутанини не було: так у ті часи називали представників царської династії). І все у Петі вийшло… А на шляху до цієї мети його спочатку виключили із 6 класу однієї гімназії, потім із 8 класу – вже іншої. І все за підпільну діяльність.
Ну і пішло-поїхало. 1903-го вступив до РСДРП (краще б він у щось інше вступив), з’явилися партійні “клікухи”. Незабаром Петро записався в бойовики і взяв участь у замаху на поліцмейстера, після чого подався в бігу. Згодом примудрився при цьому вступити до Петербурзького гірничого інституту, звідки незабаром його відрахували за революційну діяльність (копія тато). 1907-го – черговий теракт – напад на градоначальника Ялти.
Незабаром Войков “злиняв” до Женеви, де стикувався з Леніним. А ще обзавівся дружиною, а потім сином. Але чоловіча дружба виявилася міцнішою за сімейні узи: 1917-го родину Войков покинув, а з Леніним повернувся до Росії. Після жовтневої революції обіймав високі керівні посади на Уралі, зокрема Єкатеринбурзі. Саме в ті краї, саме в той період був висланий повалений цар Микола Другий разом із численним сімейством. І настав час “збуту мрій” Петра Войкова щодо умертвіння царя “а ля” кумир його юнацтва Желябов.
У непередбачуваній історії СРСР є із цього приводу різночитання, втім, не важливі. Хтось запевняє, що Войков не лише брав особисту участь у розстрілі царя, його дітей та челяді, а потім ще й “руки погрів” на родинних коштовностях. А хтось твердить, що Петро Лазаревич “лише” як високий чин завізував рішення про страту царя з дітлахами, а потім оформив документ на видачу великої кількості сірчаної кислоти – для розчинення трупів.
А Войков тим часом став дипломатом. З 1921 року. З Канади його відфутболили, назвавши персоною нон грата через участь у вбивстві царської родини. Схожі проблеми виникли і в Польщі, але там у 1924 році він все ж таки став повпредом СРСР. Як виявилося, на своє лихо: влітку 1927 року якийсь білоемігрант на Варшавському вокзалі застрелив його.
Вже мертвий Петро Войков став убивцею ще 20 чоловік: через 2 дні після пострілу у Варшаві в Москві демонстративно стратили 20 представників знаті колишньої Російської імперії. Кілеру-білоемігранту в Польщі дали довічне, потім замінили на 15 років каторги, а 1937-го звільнили. Войкова поховали біля кремлівської стіни і, як належить, почали називати його ім’ям вулиці та підприємства. Так, у моєму рідному Херсоні і з’явилася кондитерська фабрика ім. Войкова, яка викликала у мене “коньячно-шоколадні” спогади.
Справа в тому, що місце моєї роботи після закінчення Одеського інституту зв’язку – це Херсонський телепередавальний центр – було розташовано зовсім неподалік “цукерки”, як у місті іменували цю фабрику. Наскільки неподалік? Скажімо так: якби восени 2022 року ординці, які покидали Херсон, підриваючи нашу 199-метрову телевежу, поклали її в інший бік, вежа своїми верхніми секціями дістала б до цехів “цукерки”. Між нашими підприємствами існували дружні стосунки: наші фахівці допомагали кондитерам з ремонтом телевізорів, “відиків” та іншої домашньої техніки за нашим профілем, а вони розраховувалися звичайно ж не грошима, а чудовим шматковим шоколадом і коньячним спиртом. Від відсутності спирту ми й без того не страждали, отримували і свій для протирання контактів, але ж ви розумієте: спирту багато не буває. До речі, доречно відзначити суто радянську тенденцію: чудові шоколад та коньячний спирт зрештою на фабриці ім. Войкова перетворювалися на дуже посередню продукцію. Карма, мабуть, від “полум’яного революціонера” така залишилася…
За прогнозом Гідрометцентру Чорного та Азовського морів, завтра, в неділю, 8 вересня 2024 року, в… Читати далі
Як повідомляють у компанії НЕК «Укренерго», завтра, у неділю, 8 вересня 2024 року, стабілізаційні відключення… Читати далі
1891 рік, 7 вересня... Пасажирське судно «Орегон» пришвартувалося до причалу канадського порту Квебек. Серед багатьох… Читати далі
На узбережжі Національного природного парку «Тузловські лимани» на Одещині море винесло мертвих дельфінів. Читати далі
Мешканець Одеської області вирушив на лаву підсудних за те, що перекрив річку греблею, щоб поливати… Читати далі
З сьогоднішнього дня, суботи, 7 вересня 2024 року, в Одесі відновлено рух трамваїв площею Толбухіна,… Читати далі